Pang i Bygget blir till
Efter Monty Python ville jag göra nåt med Connie.
Jag pratade med min gode vän Jimmy Gilbert-
-som producerade "The Frost Report".
Han blev sedan chef för BBC:s underhållningsavdelning.
Vi åt lunch på restaurangen Gun Room, som numera heter Cibo.
En härlig restaurang.
Han frågade vad jag ville göra och jag sa att jag ville göra nåt med Connie.
Han sa åt mig att prata med Connie och meddela honom vad jag ville göra.
Så jag satte mig ner med Connie, och i ungefär 20 minuter diskuterade vi-
-om vi kunde göra en man-kvinna grej i stil med Nichols & May.
Men vi insåg att John Bird och John Fortune gjort det alldeles för bra.
Då nämnde en av oss det där hotellet vi hade bott på.
Och på 10 minuter bestämde vi oss för att satsa på det.
Vi ringde Jimmy och han godkände det och sa att vi skulle skriva en pilot.
Han litade verkligen på oss.
Inspirationskällan till Basil Fawlty
Han var så omotiverat ohövlig. Som alla brittiska hotellinnehavare-
-ansåg han att hotellet skulle fungera bra om det inte vore för alla gäster.
Det var alltid gästernas fel.
De var besvärliga människor som ställde frågor och klagade.
Han satt vid sitt skrivbord och stirrade ut i tomma intet-
-men så fort han såg någon komma låtsades han vara mycket upptagen.
Jag betraktade honom en gång.
Han låtsades som han inte ens visste att man var där.
När man påkallade uppmärksamheten möttes man av ett "vad är det"?
"Vad är det nu då?"
En gång bad jag honom beställa en taxi åt mig. "Vad?", sa han.
"Kan du beställa en taxi?", sa jag.
"Beställa en taxi?"
"Jaja, lämna det till mig. Jag gör det."
Han var oerhört oförskämd och ovillig.
Han var ganska liten medan fru Sinclair var stor.
Det var tydligt att han var hunsad.
Genom att vända på det, för jag kunde inte vara kort och Pru är inte så lång-
-avvek vi lite från de mer uppenbara aspekterna hos en hunsad make.
Men han fortsatte så hela tiden.
En sak som verkligen var utöver det vanliga var när Eric...
En dag väntade Eric och jag på att bli hämtade till inspelningen.
Eric hade ställt sin portfölj vid dörren medan vi kastade lite boll.
Sedan gick han fram till receptionen, och Sinclair såg honom komma...
"Vad är det nu då?"
"Jag lämnade min portfölj här."
"Den är på andra sidan muren." Och han pekade ut genom dörren-
-mot en vit mur på andra sidan en swimmingpool.
Och han sa, "den är bakom muren".
"Är den bakom muren?"
"Ja, jag lade den bakom muren."
"Varför lade du den bakom muren?"
"Vi trodde att det kunde vara en bomb." Och så fortsatte han att skriva.
"En bomb?" Och Sinclair sa: "Vi har haft stora personalproblem."
Så han trodde att någon han sparkat hade lämnat en bomb i en portfölj.
Inspelningarna
När vi spelade in det andra avsnittet blev jag väldigt förvånad-
-över hur lite folk skrattade.
En del av en lägger märke till det, men man lägger det åt sidan-
-för man måste ju agera.
Man får inte börja undra varför folk inte skrattar, för då agerar man sämre.
Efteråt frågade jag varför ingen skrattade, men ingen visste.
Nån sa att det inte var så illa, men det var inte i närheten av första avsnittet.
Senare fick jag veta att BBC hade tagit in en stor grupp-
-på besök från isländsk tv.
De hade varit hyggliga nog att välja "Pang i Bygget" som offer.
De fyra första raderna var islänningar.
Jag minns att jag kände en svag torskdoft som jag inte kunde förklara.
Det var ett billigt skämt.
Men det var förklaringen. BBC var mer intresserade av att roa islänningarna-
-än att ge rätt miljö för inspelningen.
Rapp Fars
Vi var ganska duktiga rent fysiskt.
Andrew och jag var ganska duktiga på den sonens fysiska humor.
När man tittar på Keaton och Chaplin så är deras fysiska agerande otroligt.
De kunde göra sånt jag inte ens kunde drömma om-
-men i vår tid var Andrew och jag duktiga, och vi hade övat mycket.
Så när det gällde studiopubliken sa jag till alla skådespelare i början-
-att min teori var att folk skrattar mer i grupp-
-än ensamma eller i par.
Därför skulle vi agera mycket snabbare-
-för folk tittar inte i grupp utan hemma, med en eller två personer till.
Vi skulle agera så snabbt som möjligt. Jag sa: "Nyckeln är mikrofonen."
"Ni behöver inte vänta på att publiken ska sluta skratta-"
"-för att folk där hemma ska höra er."
"Mikrofonen hör er, så kör bara på. Vänta inte på publiken-"
"-för då tappar ni fart och då blir det inte roligt för publiken där hemma."
Skådespelarna var tvungna att vänja sig vid det.
Det gäller att hålla ett högt tempo.
Det kan man inte göra på scenföreställningar.
Visuella skämt kan de se-
-men repliker måste vänta tills de är tysta, och det kan dra ner tempot.
Även om publiken skrattar mycket på "Saturday Night"-
-är det ofta inte ett lika bra program, för långa skratt drar ner tempot.
Fysisk Komedi
Jag älskar scenen med Twitchen på grund av hur genant det är-
-när man har glömt någons namn.
För vissa personer är sånt oerhört viktigt.
Men de flesta tror att han svimmar för att han har glömt Twitchens namn.
De flesta förstår inte att han svimmar för att han inte vill säga "Twitchen"-
-till någon som gjort så här hela programmet.
Det är väldigt kul med desperationen i att svimma för att ta sig ur situationen.
Jag tycker att det blev bra.
Så fort man blir försiktig i fysisk komedi så blir det en katastrof.
I "En fisk som heter Wanda", då jag hade rocken över huvudet-
-och Kevin Kline slog mig i huvudet med bäckenet-
-så trodde vi att det blev bra, och jag frågade om han verkligen slog mig.
Regissören Jonathan Benson sa: "Ja, det var väl..."
"Okej, gör om det", sa jag. För man måste satsa allt.
När Pru slår O'Reilly med paraplyet-
-så hade de stoppat paraplyet.
Därför ser det inte verkligt ut. Jag visste inte att de hade gjort det.
Pru är för snäll och slog honom inte tillräckligt hårt.
Man måste ge allt, för så fort publiken inser att man bluffar är det inte roligt.
John blev väldigt fängslad av den här personen-
-så han ringde och bad mig komma och titta.
Jag minns att jag såg honom-
-men det fanns vissa historier som blev ganska berömda.
Eric Idle hade glömt sin väska i lobbyn-
-och Donald Sinclair ställde den bakom trädgårdsskjulet-
-för att de trodde att det var en bomb i den.
Vid ett tillfälle i matsalen gick han fram till Terry Gilliam-
-flyttade runt besticken på tallriken och sa: "Så här gör vi i vårt land."
Det var två historier som bidrog till att skapa den atmosfären.
När Jimmy Gilbert frågade om John ville göra en egen serie-
-så ville John göra något som byggde på Donald Sinclair.
Vi hade redan skrivit en del tillsammans-
-så han frågade om jag ville vara med och skriva ett pilotavsnitt.
Trots att det var omkring två år sedan han hade träffat Sinclair-
-så hade Sinclair etsat sig fast i Johns sinne.
Han visste att Sinclair i hans skepnad verkligen skulle härja på hotellet.
Han ville ha mig som skådespelarhustru-
-för att hålla honom på marken.
Lite som Polly eller Sybil.
Att arbeta med John
Jag ville gärna jobba med John. Det hade varit kul att skriva ihop tidigare.
John var...
Jag hade...
Han litade på mina instinkter, så jag kunde säga vad jag inte tyckte var kul.
"Nej, jag tror inte på det. Varför säger han så?"
Det John kunde hjälpa mig med var att kliva fram och skapa idéer.
Jag kommer ihåg när vi... Han fick mig att skratta mycket.
Vi hade en del fantastiska stunder.
Vi brukade leka med idéer.
I "Råttan Basil" visste vi att vi behövde en råtta-
-men att den dök upp samtidigt som inspektören skulle bli för utstuderat.
Så jag kom på att Manuel kunde ha en råtta som han trodde var en hamster.
Och John sa: "En sibirisk filigranhamster."
Senare tänkte jag att det passade så bra-
-men jag undrade om idén kom från papegojsketchen.
En annan gång när vi verkligen behövde en idé var den med...
bröllopsgästerna.
När den sexuella spänningen byggs upp, särskilt hos Basil-
-för mrs Peignoir flirtar med honom.
Sybil är inte hemma och mrs Peignoir knackar på Basils dörr-
-för att beställa väckning.
Sedan knackar Sybil på dörren, och Basil får panik-
-för han tror att det är mrs Peignoir som är tillbaka.
Han säger åt henne att försvinna medan spänningen byggs upp.
"Försvinn, dumma kvinna!" Sedan fattar han att det är Sybil.
Och den övergången... Hur skulle vi få det att fungera-
-när han öppnar dörren för Sybil?
Vi fick inte till det, men så kom John Howard Davies på att han kunde säga:
"En sådan fruktansvärd dröm!"
Det var lysande, för det var verkligen Basil.
Det Gifta Författarteamet
Jag tror att eftersom vi var man och hustru-
-så vågade vi skämta om allt.
John kunde verkligen få mig att skratta.
När vi verkligen gillade något, som till exempel "Nichols and May"...
Det fanns vissa saker som vi var helt överens om.
Eftersom John hade det rykte han hade och var den han var-
-så kunde jag på något sätt...
Det kanske är som att vara med en förälder som man litar på.
Då kan man börja att bara vara.
Jag tänkte det inte medvetet, men jag kände att det var hans ansvar.
Han var toppen, för han är en Python. Han är vanvördig och hårdhudad.
Han sa till mig... För det var en grej med BBC:s komediserier...
Han sa: "Det spelar ingen roll. Det är bara att slappna av och agera."
Tjänsteflickan Polly
Någon beskrev henne som seriens Laertes - som i Hamlet.
Han som är det sunda förståndet med all galenskap runtomkring.
Jag tror att hon tjänar det syftet. Hon är ingen komisk figur.
Det är en oerhört fascinerande rollfigur.
Jag tror inte att Basil hade kunnat spelas...
Inte ens med Johns komiska storhet...
Om han hade varit normallång hade han nog inte klarat av att spela Basil.
Det är något med hans längd och vad han gör med sin längd-
-som nästan känns fjärrstyrt, vilket skapar en viss distans.
Det tillsammans med hans passion och desperation...
och enorma spelrum för...
längtan, ilska och ursinne, och det John kan göra med sin kropp.
Han är lite som Alice i Underlandet. Han kan byta gestalt och längd.
Det hade inte gått utan hans längd.
Och Johns timing och språkfärdighet.
Han var så motsägelsefull på sitt sätt.
Man visste hur klyftig han var, samtidigt som han kunde vara så dum.
Jag undrar ofta varför serien är så framgångsrik efter så många år.
Hela serien tog i anspråk tre månaders arbete-
-av min drygt 60-åriga karriär, vilken främst bestått av radio och teater.
Jag hade gjort en del tv, men inte så mycket.
Jag spelade huvudrollen i en fars-
-när John Cleese, som jag tidigare jobbat för i hans företag Video Arts-
-som gjorde utbildningsfilmer för företag...
Han kontaktade mig och berättade att han och Connie hade skrivit en serie-
-och frågade om jag ville spela den spanska kyparen.
Jag hade inte gjort en hel komediserie tidigare, så jag tyckte det lät kul.
Han berättade om rollfiguren och jag började genast ställa till problem.
Jag sa: "Jag vet inte om jag kan bryta på spanska. Kan kyparen vara tysk?"
"Tyska är mitt modersmål." Han sa: "Nej, jag tror inte det."
Kan ni föreställa er om Manuel hade varit en tysk kypare?
Hotellet hade ju blivit en succé.
Framgångsreceptet
Jag tyckte att manuset var lysande.
Redan då vi gjorde första säsongen fick jag och alla andra en bra känsla.
Men jag hade ju inget att jämföra med, så jag frågade en kameraman-
-som filmat många komediserier:
"Du har ju gjort mycket sånt här. Är den här bra?"
"Ja!", sa han. Det var roligt att höra och gav mig lite självförtroende.
Och den visade sig bli mer än så.
Den är förbryllande framgångsrik.
Och det var inte bara serien som blev oerhört framgångsrik.
Manuel blev rysligt populär i hela världen.
Men Andrew Sachs är okänd, och det gillar jag.
Rollbesättningen
Hans energi, komiska påhittighet och timing.
Det var en förmån att jobba med honom, för vi gjorde flest scener ihop.
Vi fungerade bra ihop. Han var väldigt stark, så han kunde lätt lyfta upp mig-
-och slänga ner mig, vilket gick bra eftersom jag jobbat med sånt tidigare.
Vi funkade bra som ett team.
I hela gruppen fanns en familjekänsla.
Man blir som en familj när man arbetar och repeterar.
Det kändes väldigt öppet för förslag från vem som helst.
Vi hade till exempel...
Halvvägs genom repetitionerna brukade tekokerskan-
-komma med te och bröd på en tevagn.
Hon väntade tålmodigt tills vi var klara med det vi höll på med-
-och sedan tog vi fikapaus.
Och ett par gånger lade jag märke till...
Regissören John Howard Davies, och Bob Spiers i andra säsongen-
-och John Cleese, var alltid intresserade av vad andra tyckte.
Det sträckte sig till och med till tekokerskan.
Om det var ett roligt skämt på gång så tittade vissa i produktionsteamet-
-på henne för att se om hon skrattade, vilket kunde ge skön bekräftelse.
Så hela bolaget och ensemblen var väldigt öppna.
Jag tror att vi alla...
och envar... Vi var ett team.
Att vara världsberömd
I ett tv-program var det en liten flicka som ville lära Manuel engelska.
Så jag var med i det, med full mundering.
Hon trodde att jag var spansk kypare.
Sen lärde jag henne att laga frukost. Det var verkligen roligt.
Bilden förstördes inte för henne.
Jo, efteråt kanske, när jag tog av mig sminket.
Jag gjorde en del sånt. Ibland blev det lite långtråkigt.
Men om det var något i stil med det programmet eller liknande...
Något som var oerhört populärt var att be mig komma-
-på stora företagskonferenser som Manuel, och störa det hela.
Där stod vd:n för IBM eller liknande och pratade om att sälja mer...
inför mängder av folk.
Jag gjorde det i Barcelona en gång.
Det var väldigt seriöst och allvarligt.
Jag hade pratat med vd:n, eller vem som nu talade, i förväg-
-och vi hade förberett det hela.
Han stod där och pratade.
Plötsligt, längst bak i lokalen där de var-
-kom jag in och sa: "Stopp, señor! Är inte för er. Är privat."
"Är bara för IBM-folken. Ni gå nu. Vara slut nu. Hej då."
Det sa jag till vdzn, och de älskade det.
Ett helvetiskt äktenskap
Hon växte upp i branschen. Hennes föräldrar hade troligen-
-ett pensionat i Eastbourne.
Så hon växte upp i branschen.
Jag tror att de träffades...
när Basil just hade muckat från sin värnpliktstid.
Han gick ut för att fira och träffade henne på en bar.
Hon föll för honom för att han var flott och ganska attraktiv.
Han föll för henne för att hon var ganska attraktiv på något slags...
veckotidningssätt kanske.
Dessutom kunde hon branschen.
De gifte sig nog hastigt och fick ångra det senare.
Under inspelningen
Då tänker man inte på om det är roligt eller inte.
Man hoppas bara på att klara nästa övergång eller nästa replik.
Man tänker inte på om det är roligt eller inte.
Det är ett jobb som måste utföras så bra och effektivt som möjligt.
Jag känner inga skådisar som säger att...
Visst serjag tillbaka på det med stor kärlek och glädje.
Jag tänker inte att det var ett hemskt jobb - tvärtom.
Man fick många bestående vänner.
Men i det stora hela tänker man inte så som skådespelare.
Om det är ett hemskt jobb eller en fruktansvärd pjäs-
-som läggs ner efter två föreställningar så kanske...
Men när man tänker tillbaka på just den här serien så blir man...
väldigt tacksam. Reprisersättningen kommer också väl till pass.
Felfria Fawlty
Ett lysande komedimanus-
-som ibland går över i ren slapstickkomedi.
Fantastiskt skrivet och agerat.
Så saker som att till exempel slå på en bil är höjdpunkter.
Det är...
Sedan finns stunder då...
Det finns vissa gripande ögonblick då man inser-
-att hon är väldigt fäst vid honom och att de inte vill lämna varandra.
Jag säger ofta att den bästa komedin bygger på smärta.
De smärtsamma stunderna, vare sig de är komiska eller gripande-
-är stunder man värderar högt.
När vi väl skulle spela in så visade vi den för en ny publik.
Kameramän, Ijudtekniker, assistenter och många fler.
De skrattade också, vilket gav oss självförtroende.
Jag insisterade alltid på att vi körde ett par repetitioner på eftermiddagen.
Vi såg fram emot programmet. Våra nerver kanske inte gjorde det.
Men det är inte som att ställas inför en exekutionspluton.
Det är snarare som att stå på en teaterscen. Man är orolig och nervös.
Man vill få det överstökat, men man trivs med processen.
Den processen kände jag av väldigt mycket med Pang i Bygget.
Troligen mer än med andra program.
Det skapade sådan spänning. Det var svårt att somna efter ett program.
Fawltys feta manuskript
Jag hade inga problem med att manusen var mycket längre-
-än i vanliga komediserier, för jag visste att det skulle sändas på BBC 2-
-och att vi en flexibel tidsram.
Vissa avsnitt blev 34-35 minuter, och andra kortare.
På sätt och vis var de kommersiellt osändbara-
-för de brukar vara 22,5 minuter.
Men det var aldrig ett problem.
Jag har alltid ansett att man inte kan göra komedi för snabbt-
-och jag hoppades alltid att de skulle hålla tiden, vilket de aldrig gjorde.
Men det gjorde mig inget, för drivkraften var så stark-
-att det inte gick att stoppa.
En gång började vi spela in utan att ha en upplösning. Vi fick improvisera.
Det fanns en sådan energi som gjorde att vi kunde göra saker-
-som inte skulle ha fungerat i en vanlig komediserie.
Manuel står i Ijusan låga
I scenen med eldsvådan...
insisterade jag på att köra igenom allt på eftermiddagen.
Vi tände eld på honom i köket, och han brann rejält.
Han brände sig på ryggen och armarna och hade ganska ont.
Men han var väldigt tapper och viftade nästan bort smärtan.
Sen körde vi andra repetitionen utan eld, och så spelade vi in.
Efteråt hade han verkligen ont, och han klagade lite indirekt.
"Det där gjorde verkligen ont." "Men det blev en rolig scen", sa jag.
Vi har en brittisk tradition där de bästa komiska figurerna även är skurkar.
Det gäller inte riktigt Basil, för han är även så sårbar.
Han är älskvärd på många sätt, och han speglar skickligt-
-några av våra innersta känslor.
Han blir ofta väldigt arg, men ändå är han väldigt rädd för Sybil.
Så han har egentligen ingen chans. Han är uträknad redan från början.
Men han är väldigt komplex, och det finns många teorier om honom.
Men det spelar ingen som helst roll. Det är ingen idé att analysera allt-
-för att försöka hitta ett skäl till att Basil beter sig som han gör.
Tanken är att få folk att skratta.
Roligaste komediserien någonsin
Folk undrar ofta varför den får folk att skratta-
-men det är inte lätt att svara på.
Antingen är saker roliga eller inte.
Det är en av få saker som fått mig att skratta från början till slut.
Jag läste manusen i sängen och trillade ur sängen av skratt.
Jag skrattade sista repetitionsdagen och sista inspelningsdagen.
Hotellinspektören
I början av 80-talet jobbade jag i Texas på Houstons operahus-
-med "My Fair Lady". Jag spelade Doolittle.
Jag skulle upp på scenen, så jag gick från min loge-
-och passerade ett personalrum som det kom väldiga skrattsalvor från.
När jag gick förbi kom en gänglig texaskille ut och sa:
"Jag harjust sett dig på tv med den där Fawlty."
De skrattade så de kiknade. Det var ett väldigt roligt avsnitt.
Både smärtsamt och roligt.
När John försöker tysta ner mig när jag skriker och gapar i restaurangen...
När vi repeterade fick jag be honom att inte slå till mig så hårt-
-för han är ju en stor och stark man.
Då var han dessutom en ung, stor och stark man.
"Låtsas bara."
Men det var väldigt roligt.
Den rökta fisken och liket
I det avsnitt jag var med i såg jag aldrig att John-
-blev uppretad, arg eller att han tappade kontrollen.
Jag såg en perfektionist, vilket jag tyckte var härligt.
Han visste vad som var rätt och hur man skulle få ihop det hela.
Om ingen annan såg det så tog han tag i regin.
Regissör i "En fisk som heter Wanda" var den fantastiska Charlie Crichton.
Men John regisserade hälften av den-
-och han vet verkligen hur komedier fungerar.
Han...
Han stöttade de andra skådespelarna så att det skulle bli rätt.
Det finns hemska regissörer som krossar skådespelare-
-och så uppnår man inget.
John var ett fantastiskt stöd.
John älskade verkligen när det fungerade för andra.
Jag har aldrig sett honom göra något som inte är stöttande eller kreativt.
Råttan Basil
Den bröt nog mot många av tidens regler.
Det fanns inget liknande.
Alla komediserier följde strikta linjer.
Därför blev den så unik. John Cleese rollfigur Basil...
Det har inte funnits något liknande på tv sedan dess.
Han var så oförskämd och elak. Han var en slags antihjälte-
-vilket var uppfriskande och roligt.
Det fanns mycket fars i den.
De flesta komediserier följde sitt format, men han bröt mot normerna.
Den var så farsartad. I nästan alla avsnitt-
-försvinner han som i en annan värld.
I avsnittet som jag var med i, när råttan tittar upp ur kakburken-
-får mig fortfarande att le när jag tänker på det.
Även i den med liket och de andra fanns väldigt farsartade inslag.
Det är därför vi älskar dem. Han ville helt enkelt få folk att gapskratta.
Psykiatern
Historien bakom mitt avsnitt var...
Under första säsongen satt jag med en adressförteckning-
-över landets skådespelare, och John hade en likadan.
Han brukade ringa och be om råd vid rollbesättningen.
"Jag behöver den här typen", och jag föreslog någon.
Under andra säsongen ringde han och sa att han hade ett jätteproblem-
-med rollbesättningen.
"Jag ska vara mer oförskämd mot en rollfigur än jag nånsin varit tidigare."
"Inte ens i Python. Jag beskriver honom som en apa."
"Om det inte är någon jag känner så kommer jag inte att klara det."
"Får jag skicka manuset till dig, för jag tror att du skulle passa?"
Då brukade man köra en general- repetition dagen före inspelningen-
-inför alla tekniker.
Efteråt sa jag till John: "Vad ska jag göra?"
"Jag kan inte ta mig igenom den utan att skratta. Det går inte."
Han sa: "Det går när vi har publik. Se bara på skräcken i mina ögon."
Det stämde. Han var skräckslagen, och då skärpte man sig.
Byggjobbarna
Han är den mest komplexa och originella figur jag nånsin stött på.
Både på tv och över huvud taget.
Och ändå...
är han oerhört verklig.
Han är världens galnaste man, och ändå besitter han en viss logik.
Hans rollfigur består av så många olika komponenter.
Han är besatt av att oroa sig för sex-
-eller sånt som är det minsta obekvämt.
Trots att han är spritt språngande galen och har sina roliga gångstilar-
-är han oerhört känslig och blyg på andra områden.
Han är en helt fantastisk fysisk skådespelare.
Utöver hans roliga gångstilar är allt annat fysiskt agerande han gör-
-oerhört roligt och elegant.
John Cleese måste ha mycket pantomim i sig.
Han är en underbar skådespelare. Och hans rollfigur är fantastisk.
Jag tror aldrig att det har funnits en rollfigur som Basil Fawlty.
Basil Fawlty är den roligaste rollfigur som någonsin funnits på tv-
-i alla länder och på alla kontinenter.
Rolig och helt underbar. Man får aldrig nog.
Översättning: Daniel Dahlberg filmtextarna AB 2010